Maailmankaikkeus, on kaikki mitä on.
tai koskaan oli,
tai tulee olemaan.
Tule kanssani.
Sukupolvia sitten,
tähtitieteilijä Carl Sagan seisoi tässä
ja lähetti sadat miljoonat ihmiset
suureen seikkailuun--
maailmankaikkeuden tutkimiseen tieteen kertomana.
On aika tas lähteä.
Lähdemme matkalle, joka vie meidät
äärettömän pienestä äärettömään,
aikojen alusta kaukaiseen tulevaisuuteen.
Tutkimme galakseja aurinkoja ja maailmoja,
matkustamme painottomasti avaruusajassa,
kohtaamme eliöitä, jotka elävät tulessa ja jäässä,
tutkimme planeettoja ja tähtiä, jotka eivät koskaan kuole,
tutkimme aurinkoja suurempia atomeja,
ja atomeja pienempiä universumeja.
Maailmankaikkeus on myös tarina meistä.
Se on saaga vaeltavista metsästäjistä ja keräilijöistä
jotka löysivät tien tähtiin,
yksi seikkailu, useilla sankareilla.
Tehdäksemme matkan, tarvitsemme mielikuvitusta.
Mutta se yksistään ei riitä.
koska luonnon todellisuus on paljon ihmeellisempi
kuin mikään, jonka voimme kuvitella.
Tämän seikkailun mahdollistivat usean sukupolven tutkijat
pysyttäytyen tiukasti yksinkertaisissa säännöissä...
Testaa ideat kokeilemalla ja havainnoimalla,
perusta niihin ideoihin jotka läpäisivät testit,
hylkää ne, jotka epäonnistuivat
Seuraa todisteita, mihin se johtaakaan
ja kyseenalaista kaikki.
Hyväksy nämä ehdot,
ja maailmankaikkeus on sinun.
Nyt tule mukaani.
Suomennos Propete
Tässä mielikuvitusaluksessa
vapaa ajan ja paikan kahleista,
voimme matkustaa minne tahansa.
Jos haluat nähdä missä olemme,
katso vain ikkunasta.
Ajan ulottuvuudessa, menneisyys on allamme.
Tältä Maa näytti 250 miljoonaa vuotta sitten.
Jos haluat nähdä tulevaisuuden, katso ylös.
Tältä se voisi näyttää 250 miljoonan vuoden päästä.
Jos uskaltaudumme lähteä ulos
maailmankaikkeuden kaukaisimpiin ääriin,
meidän täytyy tietää kosminen osoitteemme,
ja tämä on ensimmäinen rivi osoitteesta.
_
Lähdemme Maasta, ainoasta kodistamme, jonka tiedämme,
maailmankaikkeuden kaukaisimpiin ääriin.
Lähimmällä naapurillamme, Kuulla, ei ole taivasta,
merta, tai elämää--
vain arvet kosmisista törmäyksistä.
Oma tähtemme synnyttää tuulet ja aallot
ja kaiken elämän maan päällä.
Aurinko pitää kaikki aurinkokuntansa maailmat
vetovoimansa piirissä, alkaen Merkuriuksesta...
...pilvien peittämään Venukseen, jossa valloilleen päässyt kasvihuoneilmiö
in tehnyt siitä helvetin.
Mars...
maailma, jossa on yhtä paljon maata, kuin itse Maassa.
Kivinen asteroidivyö kiertää Aurinkoa
Marsin ja Jupiterin kiertoratojen välissä.
Neljän valtavan kuunsa, ja usean pienemmän kuunsa kanssa,
Jupiter on kuin oma pieni aurinkokuntansa.
Sen massa on suurempi, kuin kaikki muut planeetat yhteensä.
Jupiterin suuri punainen täplä -
hirmumyrsky, kolme kertaa suurempi, kuin oma planeettamme,
on raivonnut vuosisatoja.
Aurinkokuntamme kruununjalokivi, Saturnus,
jota ympäröi äärettömät kiertoradat -
hitaasti pyllähteleviä lumipalloja--
joista jokainen, on pieni kuu.
Uranus...
ja Neptunus,
reunimmaiset planeetat, muinoin vielä tuntemattomat,
löytyivät vasta kaukoputken keksimisen jälkeen.
Uloimman planeetan takana,
on parveittain kymmeniä tuhansia jäätyneitä maailmoja.
Pluto on yksi niistä.
Kaikista avaruusaluksistamme,
tällä on matkustettu kauimmaksi kotoa--
Voyager 1.
Sillä on viesti miljardin vuoden päähän,
siitä, keitä me olimme,
kuinka tunsimme
ja musiikista jota teimme.
Tämän valtavan kosmisen meren syvemmät vedet
ja niiden määrättömät maailmat ovat edessä.
Täältä katsottuna, Aurinko voi näyttää miltä tahansa tähdeltä.
Mutta se silti pitää painovoimakentässään
triljoonaa jäätynyttä komeettaa,
aurinkokuntamme muodostumisen jäänteet
lähes viisi miljardia vuotta sitten.
Se on nimeltään Oortin pilvi.
Kukaan ei ole nähnyt sitä aiemmin, tai edes kyennyt,
koska jokainen näistä pienistä maailmoista
on yhtä kaukana lähimmästä naapuristaan,
kuin Maa on Saturnuksesta.
Tämä valtava komeettapilvi ympäröi aurinkokuntaa,
joka on toinen rivi kosmisesta osoitteestamme.
_
Olemme voineet tutkia muiden tähtien planeettoja
vasta muutaman vuosikymmenen,
mutta tiedämme jo että niitä on runsaasti-
enemmän kuin tähtiä.
Lähes kaikki niistä, ovat hyvin erilaisia kuin Maa,
eikä niissä ole elämää.
Mutta mitä tiedämme elämästä?
Olemme tavanneet vasta yhtä sorttia
Maan elämää.
Näetkö mitään?
Vain tyhjyyttä, eikö?
Ihmissilmä näkee vain suikaleen valosta
joka hohtaa kosmoksesta.
Mutta tiede antaa meille keinon nähdä, mitä aistit eivät.
Infrapuna on valoa, jonka näkee
pimeänäkölaseilla.
Käännä infrapunasensori pimeyteen
Irrallinen planeetta.
Maailma ilman aurinkoa.
Galaksissamme niitä on miljardeja, ajelehtimassa ikuisesti.
Ne ovat orpoja, joutuneet tuuliajolle emotähdestään
kaoottisen syntymänsä aikana omasta tähtijärjestelmästään..
Irrallisten planeettojen ydin on sula
mutta pinta jäinen.
Siellä voi olla meriä nestemäistä vettä
noiden ääripäiden välissä.
Kuka tietää mitä siellä uiskenteleekaan?
Tältä Linnunrata näyttää infrapunalla.
Jokainen piste, ei pelkästään kirkkaat -
ovat tähtiä.
Kuinka monta tähteä?
Kuinka monta maailmaa?
Kuinka monta tapaa olla elossa?
Missä me olemme tässä kuvassa?
Näetkö tuon liikkuvan ulkorenkaan?
Siellä asumme--
noin 30,000 valovuotta keskipisteestä.
Linnunrata galaksi
se on seuraava rivi kosmisesta osoitteestamme.
Olemme nyt sadantuhannen valovuoden päässä kotoa.
Veisi valolta, nopein olemassa oleva asia,
satatuhatta vuotta saavuttaa meidät Maasta.
Tämä on Suuri Spiraali Andromedassa,
naapurigalaksissamme.
Kutsumme kahta jättimäistä galaksiamme,
ja jonkinverran pienempiä,
lähipiiriksi.
_
En löydä edes kotigalaksiamme täältä.
Se on vain yksi tuhansista Neitsyen Superclusterissa.
Tässä mittakaavassa,
kaikki kohteet jotka näemme, mukaanlukien pienimmät pisteet,
ovat galakseja.
Jokainen galaksi sisältää miljardeja aurinkoja.
ja äärettömästi maailmoja.
Pelkästään koko NeitsytSuperclusteri
on vain pieni osa universumiamme.
Tämä on maailmankaikkeus suurimmassa tuntemassamme skaalassa,--
Satojen miljardien galaksien verkosto.
Se on viimeinen rivi kosmisesta osoitteestamme...
toistaiseksi.
_
Tutkittava universumi?!
Mitä se tarkoittaa?
Jopa meille, meidän mielikuvitusaluksessamme,
on raja, kuinka kauas voimme nähdä avaruusajassa.
Se on kosminen horisonttimme.
Sen takana on univerumin osia
jotka ovat liian kaukana.
Ei ole ollut tarpeeksi aikaa,
13.8 miljardin vuoden universumin historiassa,
niiden valolle saavuttaa meitä.
Monet meistä epäilevät että kaikki tämä--
kaikki maailmat, tähdet, galaksit ja glusterit
tutkittavassa universumissamme--
ovat vain pieni kupla äärettömässä meressä
muita universumeja...
...Multiversumi.
Universumi toisensa jälkeen.
Maailmoja ilman loppua.
Tuntuuko hiukan pieneltä?
Maailmankaikkeuteen nähden, me olemme pieniä.
Voimme olla vain pieniä tyyppejä asumassa tomuhiukkasessa,
seilata huikeassa suunnattomuudessa,
mutta emme ajattele pienesti.
Tämä kosminen näkökulma on suhteellisen uusi.
Vasta neljä vuosisataa sitten, pieni maailmamme oli tiedostamaton
muusta maailmankaikkeudesta.
Ei ollut kaukoputkia.
Universumi oli vain sitä, mitä saatoit nähdä paljaalla silmällä.
Vuonna 1599,
kaikki tiesivät, että aurinko, planeetat ja tähdet
olivat vain valoja taivaalla jotka pyörivät maapallon ympärillä,
ja että me olimme pienen universumin keskus --
joka oli tehty meille.
Oli vain yksi mies koko planeetalla
joka visioi äärettömästi suuremmasta maailmankaikkeudesta.
Entä kuinka hän vietti uudenvuodenaattoa?
Vuonna 1600?
Miten.., vankilassa tietysti.
Elämässämme tulee aika,
jolloin tajuamme, ettemme ole universumin keskipiste,
että kuulumme johonkin paljon suurempaan, kuin me itse.
Se on osa aikuistumista.
Kuten se tapahtuu meistä jokaiselle,
niin se alkoi tapahtumaan sivilisaatiollemme
1500 -luvulla.
Ajattele maailmaa ennen kaukoputkia,
jolloin universumi oli kaikki, mitä näet,
paljain silmin.
Oli ilmiselvää, että Maa oli liikkumaton,
ja kaikki taivaalla --
Aurinko, Kuu tähdet ja planeetat--
kiersivät meitä-- ja sitten...
Puolalainen tähtitieteilijä ja pappi nimeltään Copernicus
teki radikaalin väitteen. Maa ei ollut keskus.
Se oli vain yksi planeetoista, ja kuten ne, --
se kiersi aurinkoa.
Monet, kuten protestantti uskonpuhdistaja Martin Luther,
otti ajatuksen skandaalina ja raamattua loukkaavana.
He olivat kauhistuneita.
Mutta yhdelle miehelle, Copernicus ei mennyt riittävän pitkälle.
Hänen nimensä oli Giordano Bruno,
ja hän oli synnynnäinen kapinoitsija.
Hän halusi karata siitä ahtaasta universumista.
Jo nuorena, Dominikaaniseksi munkiksi Napolissa,
hän oli sopimaton. Se oli aikaa,
jolloin ajatuksenvapautta ei ollut Italiassa.
Mutta Bruno janosi tietää
kaiken Jumala luomistyöstä.
Hän uskaltautui jopa lukemaan kirkon kieltämiä kirjoja,
ja se koitui hänen kohtalokseen.
Yhdesswä niistä,
muinainen Roomalainen, kuolleena yli 1,500 vuotta
kuiskasi hänelle paljon suuremmasta universumista,
yhtä rajattomasta, kuin Jumala.
Lucretius pyysi lukijoita
kuvittelemaan seisovansa universumin reunalla,
ja ampumaan nuolen eteenpäin.
Jos nuoli jatkaisi matkaansa, niin selvästikin,
universumi ulottuisi pidemmälle, kuin se mitä luulit reunaksi.
Mutta jos nuoli ei etenisi,--
osuisi vaikkapa muuriin-- silloin muurin pitäisi sijaita
kauempana, kuin se, jota kuvittelit universumin reunaksi.
Jos seisot sillä muurilla, ja ammut toisen nuolen,
on taas vain kaksi mahdollisuutta...
se joko lentää ikuisesti tyhjyyteen,
tai törmää johonkin esteeseen
jossa voit seistä ja ampua vielä uuden nuolen.
Kummassakin tapauksessa, universumi on rajaton.
Maailmankaikkeuden täytyy olla ääretön.
Tämä oli päivänselvää Brunolle.
Jumala, jota hän palvoi, oli ääretön.
Joten kuinka, hän järkeili, voisi luomakunta olla yhtään vähemmän?
Se oli viimeinen säännöllinen työ, joka hänellä oli.
Ja sitten, kun hän oli 30,
hän näki näyn, joka sinetöi hänen kohtalonsa.
Tässä unessa, hän heräsi maailmaan,
joka oli suljettu tähtien rajaamaan kulhoon.
Tämä oli Brunon aikainen maailmankaikkeus.
Hän koki valtavan pelon,
jos kaiken pohja,
putoaisi pois jalkojensa alta.
Mutta hän keräsi rohkeutensa.
Levitän siipeni luottavaisesti tyhjyyteen,
ja nousen kohti ääretöntä, jättäen taakseni,
mitä muut eivät kyenneet näkemään.
Täällä ei ole taivasta, eikä maata, ei rajoja,
eikä keskustaa.
Näin että Aurinko, oli vain yksi tähti,
ja tähdet olivat muita aurinkoja, joilla omat maat seuranaan.
kuten omamme.
Tämän ilmestyksen suunnattomuus oli kuin,
rakastumista.
Bruno ryhtyi evankelistaksi.
levittäen sanomaa äärettömyydestä, ympäri Eurooppaa.
Hän oletti, että muut Jumalaa rakastavat, luonnollisesti omaksuisivat
tämän suuremman ja ylväämmän näkemyksen luomakunnasta.
Miten tyhmä olinkaan.
Hän sai kirkonkirouksen
Roomalaiskatoliselta kirkolta kotimaassaan,
Kalvinisteilta karkoituksen Sveitsistä,
ja Luterilaisilta Saksassa.
Bruno sai kutsun
tulla luennoimaan Oxfordissa, Englannissa.
Vihdoinkin, hän ajatteli,
mahdollisuus jakaa näkemystä vertaisilleen.
Olen tullut esittämään uuden vision maailmankaikkeudesta.
Copernicus oli oikeassa, että maailmamme
ei ole universumin keskus.
Maa kiertää Aurinkoa.
Se on planeetta, kuten muutkin.
Mutta Copernicus oli vasta aamunkoite.
Minä tuon teille auringonnousun.
Tähdet ovat myös hehkuvia aurinkoja,
samasta materiaalista, kuin Maa,
ja niillä on omat vesistöiset maansa,
kasvineen ja eläimineen, yhtä jaloja, kuin oma maamme.
Oletko hullu, vai vain tietämätön?
Kaikki tietävät, että on vain yksi maailma.
He ovat väärässä.
Ääretön Jumalamme on luonut rajattoman universumin
jossa on ääretön määrä maailmoja.
Eikö teilläpäin lueta Aristotlesta?
Tai edes raamattua?
Pyydän, hylätkää antiikkiset tavat, uskomukset ja auktoriteetit.
Aloittakaamme alusta,
kyseenalaistamalla kaikki olettamukset
- on todistettu. - Harhaoppinen!
Vääräuskoinen!
Jumalanne on liian pieni.
Viisaampi olisi ottanut opikseen.
Mutta Bruno ei ollut sellainen.
Hän ei voinut pitää huimaa visiotaan maailmakaikkeudesta itsellään,
huolimatta siitä, että rangaistus siitä
hänen maailmassaan oli pahinta muotoa
julmaa ja epätavallista rangaistusta.
Giordano Bruno eli ajassa jolloin ei ollut olemassa sellaista,
kuin ero kirkosta tai valtiosta,
tai käsitettä, että sananvapaus oli pyhä asia
jokaisella ihmisellä.
Ilmaistessaan ajatuksen, joka ei mukautunut yhteiseen linjaan,
saattoi johtaa suuriin vaikeuksiin.
Piittaamatta, Bruno palasi Italiaan.
Ehkä hänellä oli koti-ikävä.
Mutta silti, hänen täytyi tietää, että hänen kotimaansa,
oli yksi vaarallisimmista paikoista Euroopassa,
johon hän voisi mennä.
Roomalaiskatolinen kirkko ylläpiti oikeusjärjestelmää
nimeltään Inkvisitio,
ja sen ainoa tehtävä oli tutkia ja piinata
ketään, joka uskalsi esittää mitään heidän uskomuksiensa vastaista.
Eipä aikaakaan, kun Bruno joutui
ajattelupoliisin hampaisiin.
Tämä vaeltaja joka palvoi ääretöntä universumia,
riutui vankeudessa, kahdeksan vuotta.
Läpi säälimättömien kuulustelujen,
hän itsepäisesti kieltäytyi luopumaan näkemyksestään.
Miksi kirkko halusi
mennä niin pitkälle Brunon vainoamisessa?
Mitä he pelkäsivät?
Jos Bruno oli oikeassa, niin pyhät kirjat
ja kirkon auktoriteetti
tulisi kyseenalaistetuksi.
Lopulta Inkvisition kardinaali
antoi tuomionsa.
Sinut on todettu syylliseksi
Pyhän kolminaisuuden,
ja Jeesusken jumaluuden epäilemisestä
Uskomisesta, ettei Jumalan viha ole ikuista,
että jokainen tulee pelastetuksi.
Väitteistäsi, että on muita maailmoja.
Kaikki kirjat jotka olet kijoittanut,
tullaan keräämään ja ne poltetaan Pyhän Pietarin aukiolla.
Kunnianarvoisa isä, nämä kahdeksan vuotta vankeudessa
ovat antaneet minulle aikaa miettiä.
Niin...
sinä luovut?
Rakkauteni ja kunnioitukseni Luojaa kohtaan
inspiroi minua näkemään äärettömän luomakunnan.
Sinut luovutetaan Rooman kuvernöörille
tuomittavaksi sopivaan rangaistukseen
niille, jotka eivät kadu.
Voi olla, että olet enemmän peloissasi
tämän tuomion esittämisestä, kuin minä sen kuulemisesta.
Kymmenen vuotta Brunon marttyyriuden jälkeen,
Galileo katsoi kaukoputkella,
todeten, että Bruno oli ollut oikeassa.
Linnunrata oli tehty lukemattomista tähdistä,
paljaalle silmälle näkymättömistä,
ja jotkut noista valoista taivaalla, olivat todella toisia maailmoja.
Bruno ei ollut tiedemies.
Hänen näkemyksensä maailman- kaikkeudesta, oli onnekas arvaus
koska hänellä ei ollut todisteita.
Kuten monet arvaukset, se olisi hyvinkin voinut osoittautua vääräksi.
Mutta kun kerran ajatus oli esillä,
se antoi muille aiheen tutkia
Vaikka vain kumotakseen sen.
Bruno näki vilaukselta avaruuden laajuuden.
Mutta hänellä ei ollut aavistustakaan, kuinka suunnaton oli aika.
Kuinka me ihmiset, jotka hädintuskin elämme vuosisataa,
saatamme käsittää aikaa
joka on maailmankaikkeuden historia?
Universumi on 13.8 tuhatta miljoonaa vuotta vanha.
Käsittääkseen kaiken kosmisesta ajasta,
supistakaamme se yhteen kalenterivuoteen.
Kosminen kalenteri alkaa Tammikuun 1. Universumin syntymällä.
Se pitää sisällään kaiken, joka on tapahtunut sen jälkeen
tähän hetkeen,
joka on tämän kalenterin Joulukuun 31. keskiyöllä.
Tässä skaalassa, jokainen kuukausi vastaa noin miljardia vuotta.
Jokainen päivä vastaa noin 40 miljoonaa vuotta.
Menkäämme niin kauas, kuin kykenemme
aivan ensimmäiseen hetkeen universumissa.
Tammikuun 1. Alkuräjähdys.
Se on niin kaukana, kuin voimme ajassa nähdä...
toistaiseksi.
Koko universumimme syntyi pisteestä, joka oli atomia pienempi.
Avaruudessa räjähti,
aiheuttaen universumin laajenemisen
synnyttäen kaiken energian
ja materian jonka tiedämme.
Se kuulostaa hullulta,
mutta vahvat todistusaineistot
tukevat Alkuräjähdys -teoriaa.
Mukaanlukien heliumin määrä kosmoksessa
ja radioaaltojen hehku jotka jäivät räjähdyksestä.
Räjähdyksessä universumi jäähtyi,
jonka jäkeen pimeys vallitsi noin 200 miljoonaa vuotta.
Painovoima veti puoleensa kaasupalloja kuumentaen niitä
kunnes ensimmäiset tähdet syttyivät palamaan
Tammikuun 10. päivä.
Tammikuun 13. nämä tähdet sulautuivat
ensimmäisiksi pieniksi galakseiksi.
Nämä galaksit yhdistyivät muodostaen isompia,
mukaanlukien oma Linnunratamme.
Se muodostui 11 miljoonaa vuotta sitten,
Maaliskuun 15. kosmisessa kalenterissa.
Satoja miljardeja aurinkoja.
Mikä niistä on meidän?
Se ei ole vielä syntynyt.
Se tulee nousemaan muiden tähtien tuhkasta.
Näetkö nuo valot, jotka välähtelevät kuin salamat?
Jokainen niistä on Supernova,
jättimäisen tähden paahtava kuolema.
Tähtiä kuolee ja syntyy tällaisissa paikoissa--
tähtitarhoissa.
Ne tiivistyvät, kuin sadepisarat
jättimäisistä kaasu- ja pölypilvistä.
Ne tulevat niin kuumiksi, että atomien ytimet
sulautuvat syvälle niihin
muodostaen hapen, jota hengitämme, hiilen lihaksistoomme,
kalsiumin luustoomme, ja raudan vereemme,
Kaikki se valmistui
kauan sitten kadonneiden tähtien tulisissa sydämissä.
Sinä, minä, kaikki--
olemme tehty tähtipölystä.
Tämä tähtipöly on kierrätetty ja rikastettu,
uudelleen ja uudelleen,
menestyneiden tähtisukupolvien kautta.
Kuinka kauan vielä Auringon syntymään?
Pitkä aika.
Se ei ala loistaa
vielä kuuteen miljardiin vuoteen.
Aurinkomme syntymäpäivä on Elokuun 31.
kosmisessa kalenterissa...
...neljä ja puoli miljardia vuotta sitten.
Kuten muut maailmat aurinkokunnassamme,
Maa muodostui kaasu- ja pölylevyistä,
jotka kiersivät vastasyntynyttä aurinkoa.
Toituvat törmäykset tuottivat kasvavan jätepallon.
Näetkö tuon asteroidin?
Ei, ei se.
Tuo tuolla.
Olemme olemassa sen ansiosta,
että se vain hievahti tuuman vasemmalle.
Mitä eroa voi tuuma saada aikaan
aurinkokuntamme mittasuhteessa?
Odota, niin näet.
Maa sai kunnon selkäsaunan
ensimmäisinä miljardina vuotenaan.
Pirstaleita kiertoradalla törmäili ja sulautui,
muodostaen meidän Kuumme.
Kuu on matkamuisto siitä rajusta tapahtumasta.
Jos olisit silloin seissyt Maan kamaralla,
Kuu olisi näyttänyt sata kertaa suuremmalta.
Se oli kymmenen kertaa lähempänä silloin,
ollen paljon lujemmin kiinni maan vetovoimassa.
Kun Maa jäähtyi, meret alkoivat muodostua.
Vuorovedet olivat silloin tuhat kertaa suuremmat.
Ikuisuus vuoroveden aiheuttamaa kitkaa,
työnsi Kuuta luotaan.
Elämä alkoi näihin aikoihin,
Syyskuun 21.
kolme ja puoli miljardia vuotta sitten, pienessä maailmassamme.
Emme vieläkään tiedä, kuinka elämä alkoi.
Sen tiedämme,
että se on voinut tulla Linnunradan toisesta osasta.
Elämän synty
on yksi suurimpia ratkaisemattomia mysteerejä.
Tätä on elämä synnyttänyt,
kehittäen kaikki biokemialliset reseptit
sen uskomattoman monimutkaisen toimintaan.
Marraskuun 9. mennessä, elämä hengitti, liikkui,
söi, reagoi ympäristöön.
Olemme suuresti velkaa näille uraaurtaville mikrobeille.
Niin-- ja eräs toinen asia.
Ne myös keksivät seksin.
Joulukuun 17. oli aikamoinen päivä.
Meren elämä todella lähti liikkeelle,
sen monimuotoisuus laajeni
suurempiin kasveihin ja eläimiin.
Tiktaalik oli yksi ensimmäisiä eläimiä Maan pinnalla.
Siitä on täytynyt tuntua, kuin vieraalla planeetalla.
Metsät, dinosaurukset,
linnut, hyönteiset,
ne kaikki kehittyivät Joulukuun viimeisellä viikolla.
Ensimmäinen kukka...
puhkesi Joulukuun 28.
Kun nämä muinaiset metsät kasvoivat ja kuolivat
ja upposivat pinnan alle,
niiden jäänteistä muodostui kivihiiltä.
300 miljoonaa vuotta myöhemmin,
me ihmiset poltamme suurimman osan siitä energiaksi
ja vaarannamme sivilisaatiomme.
Muistatko se asteroidin, aurinkokunnan
muodostumisessa--
se joka hievahti hiukan vasemmalle?
No, tässä se tulee.
Kello on 6:24 aamulla
Joulukuun 30. kosmisessa kalenterissa.
Yli sata miljoonaa vuotta siitä,
kun dinosaurukset olivat kuninkaita Maassa,
kun esi-isämme, pienet nisäkkäät,
pelkäsivät jaloissa.
Asteroidi muutti kaiken sen.
Ajattele, jos se ei olisi hievahtanut ollenkaan.
Se olisi ohittanut Maan kokonaan,
ja dinosaurukset saattaisivat olla yhä täällä
mutta me emme.
Tämä on hyvä esimerkki äärimmäisestä jatkosuunnitelmasta,
luonnon mahdollisuudesta, olemassaoloon.
Universumi on jo yli 13 ja puoli
miljardia vuotta vanha.
Ei vielä merkkiäkään meistä.
Suuressa ajan valtameressä, jota tämä kalenteri edustaa,
me ihmiset kehityimme sen viimeisen tunnin aikana.
Kosmisen kalenterin viimeisenä päivänä.
23:59 ja 46 sekuntia --
kaikki kirjoitettu historia, vain viimeiset 14 sekuntia,
ja jokainen henkilö, josta olet ikinä kuullut,
eli jossain täällä.
Kaikki ne kuninkaat ja taistelut, vaellukset ja keksinnöt,
sodat ja rakkaudet, kaikki historiankirjoissa
tapahtui täällä, viimeisellä sekunnilla
kosmista kalenteria.
Mutta jos haluamme tutkia
niin lyhyttä hetkeä kosmisesta ajasta...
...meidän on muutettava mittasuhdetta.
Olemme uusia tulokkaita maailmankaikkeudessa.
Oma tarinamme alkoi vasta kosmisen vuoden viimeisenä yönä.
Kello 21:45 uudenvuodenaattona.
Kolme ja puoli miljoonaa vuotta sitten,
esi-isämme, sinun ja minun, jättivät nämä jäljet.
Nousimme ylös, ja lähdimme eri suuntiin.
Kun seisoimme jaloillamme,
emme enää silmäilleet vain maata.
Nyt olimme vapaita katselemaan ja vaeltamaan.
Pisin aika ihmiskunnan historiassa,
sanotaan, viimeiset 40,000 sukupolvea,
olimme vaeltajia,
eläen pienissä ryhmissä metsästäjiä ja keräilijöitä,
tehden työkaluja, halliten tulta,
nimeten asioita.
Kaikki, kosmisen kalenterin viimeisenä tuntina.
Tietääksemme, mitä tapahtui seuraavaksi, joudumme muuttamaan skaalaa.
nähdäksemme viimeiselle minuutille, viimeisenä yönä,
kosmista vuotta.
23:59
Olemme niin nuoria universumin mittakaavassa
ettemme ole maalanneet tauluja,
kuin vasta 60 sekuntia kosmista vuotta,
noin 30,000 vuotta.
Silloin keksimme tähtitieteen.
Itseasiassa, olemme kaikki tähtitieteilijöiden jälkeläisiä.
Selviytymisemme riippui siitä, kuinka hyvin osasimme lukea tähtiä
ennustaaksemme tulevan talven
ja laumojen vaelluksen.
Ja sitten, noin 10,000 vuotta sitten,
alkoi elämäntapamme mullistua.
Esi-isämme oppivat kuinka muokata ympäristöä,
kesyttää villejä kasveja ja eläimiä
viljellä maata ja asettua aloilleen.
Se muutti kaiken.
Ensimmäistä kertaa historiassamme,
meillä oli enemmän, kuin jaksoimme kantaa.
Tarvitsimme keinon pitää kirjaa siitä.
14 sekuntia keskiyöhön,
tai noin 6,000 vuotta sitten, keksimme kirjoitustaidon.
Eikä mennyt kauaa, kun aloimme kirjoittamaan
muustakin, kuin viljavarannoista.
Kirjoittaminen mahdollisti ajatustemme taltioimisen
ja niiden lähettämisen kauas tulevaisuuteen.
Pienet merkinnät savitaululla
antoi meille mahdollisuuden voittaa kuolema.
Se ravisteli maailmaa.
Mooses syntyi seitsemän sekuntia sitten.
Buddha, kuusi sekuntia sitten.
Jeesus, viisi sekuntia.
Muhammad, kolme sekuntia sitten.
eikä kahtakaan sekuntia sitten, hyvästä tai pahasta,
Maapallon kaksi puoliskoa löysivät toisensa.
Ja vasta viimeisellä sekunnilla
kosmista kalenteria, aloimme käyttää tiedettä
paljastaaksemme luonnon salat ja lait.
Tieteellinen metodi on niin tehokas
että vain neljässä vuosisadassa,
se on vienyt meidät Galileon vilkaisusta kaukoputkeen
maailmaan, jossa olemme astuneet Kuun kamaralle.
Se antoi meidän nähdä avaruuteen ja aikaan
nähdäksemme missä ja milloin, me olemme maailmankaikkeudessa.
Me olemme mahdollisuus maailmankaikkeudelle nähdä itsensä.
Carl Sagan opasti Cosmoksen neitsytmatkan
vuosisata sitten.
Hän oli menestynein tiedetiedottaja
1900 -luvulla,
mutta ennenkaikkea, hän oli tiedemies.
Carl edisti valtavasti
tietouttamme planeetoista.
Hän ennusti oikein metaanijärvien olemassaolon
Saturnuksen suuressa Titan -kuussa.
Hän osoitti, että muinaisen Maan ilmapiirin
on täytynyt sisältää voimakkaita kasvihuonekaasuja.
Hän ensimmäisenä ymmärsi, että Marsin vuodenajan vaihtelut
johtuivat tuulen kuljettamasta pölystä.
Carl oli pioneeri
maan ulkopuolisen elämän
ja älyn etsinnässä.
Hän oli johtavassa asemassa kaikilla suurilla avaruuslennoilla
jotka tutkivat aurinkokuntaa ensimmäiset 40 vuotta
avaruusajassa.
Mutta ei siinä kaikki, mitä hän teki.
Tämä on Carl Saganin oma kalenteri 1975.
Kuka minä olin silloin?
Olin vasta 17 vuotias poika Bronxista
joka uneksi tulevansa tiedemieheksi.
Ja jotenkin maailman tunnetuin tähtitieteilijä löysi minut
kutsuen minut Ithacaan, New Yorkin osavaltioon,
viettämään Lauantaita kanssaan.
Muistan sen lumisen päivän, kuin eilisen.
Hän tapasi minut bussipysäkillä
ja näytti minulle laboratorionsa Cornellin yliopistossa.
Carl kurottui tiskinsä takaa ja signeerasi tämän kirjansa minulle.
"Neilille, tulevalle astronomille
Carl."
Päivän lopuksi, hän ajoi minut takaisin pysäkille.
Lunta tuiskusi yhä enemmän.
Hän kirjoitti tämän-- kotinumeronsa--
paperinpalalle ja sanoi, "jos bussi ei pääse perille,
soita minulle ja vietä yö luonani, perheeni kanssa."
Tiesin jo haluavani tiewdemieheksi,
mutta sinä iltapäivänä opin Carlilta
millaiseksi ihmiseksi haluan tulla.
Hän kosketti minua ja lukuisia muita,
inspiroiden niin montaa meistä opiskelemaan, opettamaan ja tutkimaan.
Tiede on yhteistyötä tekevä taho,
kattaen sukupolvia.
Se on soihdun ojentamista edelleen opettajalta oppilaalle,
ajatteleva yhteisö, kurottaen taakse menneisyyteen
ja eteenpäin tähtiin.
Nyt, tule kanssani.
Matkamme on vasta alussa.
Suomennos Propete